DR. BOROSS PÉTER belügyminiszter: Elnök Úr! Tisztelt Országgyűlés! Tisztelt Képviselő Úr! Mint ismeretes, az önkormányzatok az 1991. évi költségvetésben a kommunális tevékenységen belül lakásgazdálkodásra 500 forint/fő állami hozzájárulást kaptak, ezen belül a központi számítás szerint 300 forint/fő összeg, 3 milliárd forint a fiatalok első lakáshoz jutását szolgálja. Ezeket az Országgyűlés által elfogadott, jóváhagyott számításokat az 1990. évi 104-es törvény indoklásának támogatáspolitikával foglalkozó része lakáskiadások címszó alatt részletesen rögzíti, nevesíti. Az önkormányzatok a normatív alapon kapott 500 forint/fő költségvetési támogatással szabadon gazdálkodhatnak. Saját hatáskörükben döntik el, hogy a juttatott összeget milyen célra használják, illetve azon belül milyen arányban támogatják a fiatal házasok első lakáshoz jutását. Az önkormányzat döntési lehetősége az is, hogy pl. minden első lakáshoz jutó fiatalt támogat, vagy csak azokat, akik szociális helyzetük miatt támogatásra szorulnak. Tudjuk, hogy ezzel jelentős lakáspolitikai döntés hárul az önkormányzatokra, a szűkös anyagi eszközök differenciált elosztására irányuló döntések azonban megalapozottan csak az adott településen hozhatók. Ismeretes előttünk, hogy a képviselő úr által jelzett kistelepüléseken üresen álló családi házak is vannak. E helyeken a fiatalok lakáshelyzetének megoldását talán nemcsak a lakásépítés támogatásával, hanem olcsóbb családiház-vásárlás támogatásával is lehetne segíteni. Az apró és törpefalvak helyzetének javítására a jelenleg is rendelkezésre állónál nagyobb összegre lenne szükség. Ez itt kulcskérdés. Megfelel a valóságos helyzetnek az is, hogy ezek a települések évtizedekig lényegében gyarmati sorban éltek. Első lépésként jogi értelemben kellett felszabadítani ezeket. A helyi önkormányzatokról szóló törvény elismerte valamennyi község önkormányzáshoz való jogát. Ez a korábbi helyzethez képest gyökeres fordulatot és előrelépést hozott. Hangsúlyozni kell, hogy a települések nagy része az elmúlt időszakban szinte egyáltalán nem rendelkezett fejlesztést szolgáló pénzeszközökkel. Az 1991. évi költségvetés a nehéz anyagi körülmények ellenére igyekezett támogatni a településeket, a községenkénti kétmillió forint is ezt a célt szolgálta. Eddig tudtunk eljutni a rendelkezésünkre álló rövid idő alatt ezekben a kérdésekben. Természetes a továbblépés szándéka, amelyet az anyagi eszközök szűkössége korlátoz csak. Tájékoztatom a tisztelt Országgyűlést arról, hogy a Kormány, érzékelve a lakásfinanszírozás lakossági és önkormányzati feszültségeit, rövidesen előterjeszt egy törvényjavaslatot, amely az önkormányzatok pénzeszközeit 1,5 milliárd forinttal kezdeményezi növelni a tartalékkeret terhére. Ennek többek között célja a lakáskölcsön havi 1500 forintos többletterhének ellensúlyozása lesz. A javaslat elfogadása esetén azonban általában javulna az önkormányzatok pénzügyi pozíciója. A lakásgazdálkodás egészének az Országgyűlés előtt történő megvitatására ebben az évben sor kerül. Úgy gondolom, hogy az új lakástörvény elfogadásakor a tisztelt Házon múlik, hogy a jelenlegi kritikus lakásgazdálkodást milyen irányban változtatja meg, hiszen a lakáshiány számos településen nagy gond. Az 1992. évi önkormányzati költségvetési támogatások elosztását ennek megfelelően terjesztjük a tisztelt Ház elé. Az önkormányzatok nálunk kialakult rendszere a sok kistelepülés miatt a pénzek elaprózásához vezet. Ez valóban gondot okoz, de az is kérdéses, hogy célszerű-e a központi elosztás bármilyen formájához visszatérni. A tisztelt képviselő úrnak ezzel kapcsolatban olyan javaslata van, amelyet az 1992. évi költségvetés előkészítésekor mérlegelhetnénk; én hálásan fogadnék egy ilyen javaslatot, főleg azért is, mert gyakran éri a Kormányt a centralizálás vádja, s ebben az esetben mégis úgy tűnik, hogy valóban komoly gondot okoznak az elaprózott pénzeszközök, s valamilyen centrális elosztásnak valamilyen demokratikus rendszerét értelemszerűbben lehetne alkalmazni ebben az esetben. Kérem a válaszom elfogadását. (Taps a jobb oldalon.)