DR. FEKETE GYULA (MDF): Nem a 10%-os vagy a 20%-os adókulcs körül kellene tehát forognia a gondolkodásunknak, hanem akörül, hogy ha a kamatból leszámítjuk a pénztőke inflációs veszteségét, akkor marad-e adóztatható jövedelem vagy nem marad. Jelenleg valamekkora adóalap maradna, mivel a betéti kamatok szintje valamelyest meghaladja a termelői árindexet. Ha a fogyasztói árindexek alapján végezném ugyanezt a számítást, akkor nem maradna adóalap. További kérdés, hogy ezt a maradék adóalapot milyen kulccsal adóztassuk. Itt nyilván kevés a 10%-os mérték - most lerövidítem egy kicsit a gondolatmenetemet -, hiszen a legtöbb országban a tőkejövedelmek jobban adóznak, mint a munkajövedelmekből elérhető legmagasabb adósáv adókulcsa, hiszen nyilvánvaló, hogy a tőkejövedelmekért nem kell akkora erőfeszítést tenni. Itt viszont ellenzem a 10%-os adókulcsot, ha korrektül kiszámítjuk az adóalapot - a veszteségek figyelembevételével -, itt legalább 40-45%-os adókulcsot kellene alkalmazni. Szót ejtettem már arról, hogy az adópolitika nem teszi lehetővé a lakásvagyon újratermelődését, gátolja a pénztőke újratermelődését is - ezt csak részben volt módom kifejteni -, így nem kell különösebben csodálkozni azon, hogy nem teszi lehetővé a gazdasági élet legfontosabb szereplőjének, a munkaerőnek az újratermelődését sem. Gyermekeket nevelni ugyanis ma csak magasan adóztatott jövedelemből lehet, hiszen az adómentes sávokat a maguknak a szülőknek az eltartását szolgáló kiadások lefoglalják. Módosító indítványokat nyújtott be több képviselő, ezek az együttes jelentés 88. és 97. pontja között találhatók meg: szinte bármelyiket támogatom, nem ragaszkodom a magaméhoz. Ezekről az indítványokról annyit tudnék mondani, hogy a benyújtók a gazdasági élet megújítandó elemének tekintik a munkaerőt, és azt kívánják, hogy a gazdasági élet egyéb szereplőivel együtt - az előbb mondtam a lakást, a pénztőkét - a munkaerő is legyen elismert eleme a gazdaságnak, a munkaerőbe történő beruházást is ismerje el az adópolitika, csakúgy, mint a többi beruházást. Nem közgazda, hanem pénzügyes vitapartnereimnek ajánlom például Theodore Schultz közgazdasági Nobel-díjas eszmefuttatását is ebből a tárgykörből - ő könyvet is írt a munkaerőről mint a növekedést stimuláló legfontosabb tényezőről. Európa és Észak-Amerika szinte valamennyi országában figyelembe veszi az adórendszer az adóztatásnál azt, hogy a családban nevelnek-e gyermeket vagy sem. Módosító indítványomban javasoltam, hogy a szülők gyermekenként havonta 2200 forintot vonhassanak le adóalapjukból - hadd zárkózzunk fel ezen a téren a nyugat-európai gyakorlathoz. A bizottsági vitában a minisztérium képviselője a bevételkiesésre hivatkozva ellenezte a javaslatomat: azt állította, hogy a gyermeknevelés terheit csak a nálunknál gazdagabb országok adórendszere ismeri el. Ez az állítás - aki ismeri a statisztikákat, az ide vonatkozó szakirodalmat, tudja - nem fedi a valóságot, hiszen bárki érdeklődő megtudhatja, hogy Írországban, Máltán, Görögországban, Cipruson - azaz gazdasági fejlettségünkkel hozzávetőleg azonos szinten álló országokban - az adóalapból levonható a gyermeknevelés családi pótlékból nem fedezett hányada. Ezekben az országokban, akár piacgazdasági szempontokból - a jövő megalapozása érdekében - nem adóztatják meg a gyermekek ellátásának költségfedezetét, akár szociális szempontok alapján érzik ezt méltánytalannak - ahogy ezt hallottuk a szociális bizottság előadójától. Természetesen bőven lehetne példákat mondani nálunknál tehetősebb országok gyakorlatából is, - például Japán, Belgium, Hollandia, Dánia, Olaszország adóztatási gyakorlatát elmondhatnám most vagy a családi létminimumot figyelő Egyesült Államok gyakorlatát, vagy a családi jövedelemadó-rendszer keretében működő Franciaország, Luxemburg adóztatását -, de azt hiszem, nem ez okoz problémát. Szerintem az okozna problémát, ha valaki olyan példát szeretne találni a nemzetközi adóztatási gyakorlatban, amilyen a magyar gyakorlat, miszerint az adórendszer egyáltalán nincs tekintettel a családokban a gyermekek eltartására. Hogy érzékeltessem, mit jelent ez a teher a gyermekek szempontjából, hadd induljunk ki egy átlagos, egy kétgyermekes - két felnőttből és két gyermekből álló - család létminimumából. (19.40) Két gyermek létminimumának a mai költségigénye - a legfrissebb statisztikai adatok alapján - 19000 forint. Ha valaki bekapcsolta a rádiót, hallhatta a 46000 forintos két gyermek - két felnőtt létminimumát. Ez a gyermekre számított fogyasztói hányad. Ebből a mai csekély adólevonási lehetőség, továbbá a családi pótlék 7100 forintot fedez, a szülőknek további 11900 forintot kell előteremteni. Ennek az összegnek a társadalombiztosítási járulék és adóterhe - a szülők létminimuma feletti adósávban - 7600 forint, további 2800 forintra tehető a gyermekruházatban, tanszerekben, tejben és kenyérben rejlő forgalmi adó összege. Azaz két gyermek után az államháztartás bevétele havonta 10 400 forint, pénzbeni kiadása az előbb említett 7100 forint. A különbözet 3300 forint, ennyivel fizet több adót és járulékot minden kétgyermekes család, a gyermeknevelés létminimum-szintjén kifejtett költségei után. Ennyivel fizet többet, mint amennyi térítést kap a költségvetésből. Hangsúlyozom, hogy közvetlenül a gyermeknevelés terheiből egy fillér terhet sem vállal magára a költségvetés, ezt teljes mértékben vagy közvetlenül vagy közvetve a családi pótlék forrásainak megteremtése révén maguk a gyermekes szülők fedezik. Kívülről tehát a társadalom ebből nem fedez semmit, sőt a gyermekekre rakódó adó- és járulékteher összességében évente közel 100 milliárd forintos bevétel lenne a gyermekek létminimumának szintjén, ha minden gyermek a létminimum szintjén élne. Sajnos, az adórendszer miatt ma közel egymillió gyermek a létminimum szintje alatt él, így ez a 100 milliárdos, gyermekek utáni bevétel nem teljesül. Tavalyi létminimum-statisztikák szerint a kétgyermekes családok 21%-a, a háromgyermekesek 35%-a, a négy- és többgyermekesek 49%-a élt a létminimum szintje alatt. A statisztikusok számára kifejezetten ínyencjelenségeket is produkál a magyar adórendszer, például a létminimum alatt élő aktív keresők adóterhelése 15-20%-kal nagyobb, mint az átlagjövedelem feletti szinten élő keresőké. Nyugat-Európában ez nagyon igazságtalan adózás lenne, nálunk ez mindennapos, hiszen épp azért kerülnek a létminimum szintje alá keresők, mert ők már korosabbak, 30-35, évesek és több gyermekük van. Tehát keresetük jól áll, ezért magas adót fizetnek, viszont a létminimum alatt élnek. Mondok egy másik példát is: egy kétgyermekes és egy gyermek nélküli, azonos keresetű házaspár esetében a gyermekes család bruttó jövedelemszintje adózás előtt kevésbé marad el a gyermek nélküli házaspárokétól, mint adózás után. Azaz, míg más országokban az adórendszer mérsékli a jövedelmi különbségeket, nálunk mintegy 8%-kal megnöveli a gyermekes családok esetében. Kérem képviselőtársaimat, hogy ne szégyenkezzünk ezzel az adórendszerrel a világ közgazdász-társadalma előtt, és tegyük arányosabbá a közteherviselésünket. Nem ragaszkodom - még egyszer mondom - saját indítványom elfogadásához, bár nagyon óvatos voltam, a bizottsági vitán elhangzott, hogy ennek a költségkihatása a legkisebb, a többi indítványé több. Enynyiben talán nagyobbak az esélyeim. Tisztelt képviselőtársak! Egyik koalíciós partnerünk tegnap ismertette a lakossággal választási programját, ezen belül ígéretet tett a gyermeknevelési költségek adórendszeren belüli méltánylására. Kérem ezen párt tagjait - ha itt lennének (Derültség.) -, hogy előlegezzék meg ígéretüket, és már most szavazzák meg a családok terhén enyhíteni szándékozó javaslatokat. Csak mellékesen jegyzem meg, hogy saját pártunk programja is tartalmazott ilyen irányú ígéreteket, csak sajnos az évek folyamán feledésbe ment programunk eme része. Örülök, hogy ezt az elfelejtett, elejtett szálat felvette egy koalíciós partner, és ha már nem is ebben a választási ciklusban tud változtatni ezen a nagyon antiszociális és nagyon családellenes adórendszeren, talán a következő parlamenti ciklusban lesz erre a feladatra ereje. Köszönöm a figyelmüket. (Taps.)