BANGÓNÉ BORBÉLY ILDIKÓ (MSZP): Köszönöm szépen, elnök úr. Tisztelt Képviselőtársaim! Nagyon sok szó esett ma már a hétvégi pedagógustüntetésről, és a kormánypárt úgy néz ki, mintha nem értené, hogy miért vonultak az utcára a pedagógusok, a szülők és még maguk a diákok is.
(20.20)
Akkor én szeretném egy olyan vetületből megközelíteni, hogy mi fáj ma a magyar családoknak és legfőképpen a magyar diákoknak a közoktatásban, mivel jómagunk is személyesen, gyerekeink által is átéljük.
2016. január 16-án 54 ezer gyerek írta meg a központi írásbeli felvételit Magyarországon, a középiskolai felvételit, plusz a hatosztályos gimnáziumba és a kilenc évfolyamos gimnáziumba. A pótfelvételivel együtt 66 ezer kisdiák tett Magyarországon írásbeli felvételit. Ha nem láttam volna személyesen, nem kísérem el a saját gyerekeimet is a felvételire, talán nem is értem meg, hogy ezek a gyerekek hogyan élték meg, meg talán el sem hiszem én magam sem, ami a sajtóban hétfőn megjelent.
Ugyebár tíz órakor kezdték az írásbeli vizsgát magyarral, 45 percük volt tíz feladatra, és utána ezek a gyerekek bevonultak újra a terembe 11 órakor, és 45 percük maradt a matematikafelvételire. Háromnegyed tizenkettőkor kinyíltak az ajtók, és döbbenten láttuk mi, szülők a folyosókon, hogy lesápadt, elkeseredett, kétségbeesett és zokogó gyerekek léptek ki az ajtón. Életük első nagy megmérettetésén voltak túl, ami talán meghatározza majd a következő iskolai évek mindennapjait. Ezek a gyerekek úgy jöttek ki azon az ajtón, mint akik életük legrosszabb egy óráján, 45 percén vannak túl.
Fel lehet tenni a kérdést, hogy egy 14 éves gyereknek vagy egy 12 éves gyereknek, aki a hatosztályos gimnáziumba készül, tényleg ezen kell-e keresztülmennie ma Magyarországon, tényleg ilyen írásbeli felvételire van-e szüksége. Attól, hogy egy 14 éves gyereknek tíz komoly feladatot kell megoldania 45 perc alatt, még van felháborítóbb: egy 12 éves gyereknek 34 matematikai feladatot kellett megírnia 45 perc alatt.
Látva ezeket a gyerekeket, legelőször azt gondoltuk mi szülőként is, hogy talán hisztiznek, vagy nem értenek valamit, de utána ott beszélgettünk ‑ már amelyik gyerekkel lehetett beszélgetni, mert személy szerint mi is a kislányommal a két óra hosszán keresztüli sírógörcs után tudtunk szóba állni egymással, amikor meg tudtuk beszélni, hogy mi történt.
Higgyék el, ettől volt rosszabb! Amikor elmentünk az eredményekért, akkor már a szülőkön láttuk a kétségbeesést. Tényleg jó képességű gyerekek olyan eredménnyel kell hogy szembesüljenek, amikor végig a nyolc osztály alatt vagy a hat osztály alatt négyes átlag fölött voltak, vagy megközelítve a kitűnőt, vagy netán kitűnőként, olyan eredményekkel jöttek ki, hogy 50 pontos feladatból, mondjuk, tizenegynéhány pontot tudtak elérni, de a jobbak közé tartoztak azok a gyerekek, akik mondjuk, 28-30 pontot elértek.
Nem tudom, a képviselők tudják-e, hogy ha az általános iskolában egy gyerek az 50 százalékot nem teljesíti, az egyes. Az 50 százalékot! Hogy érezhették ezek a gyerekek magukat, amikor megtudták az eredményüket? És persze amikor átvettük az értékelőlapokat, akkor közölték, hogy anyuka, tessék boldognak lenni, mert átlag fölött teljesített a gyerek, nagyon jó eredményt ért el. Hát könyörgök, a gyerek nem átlag fölötti eredményt akart elérni, hanem azt akarta látni, hogy ugyanolyan eredményt hoz, mint amit az elmúlt nyolc évben állandóan hozott!
Mondhatnánk azt, hogy lehet, hogy ezek a gyerekek hamar megtanulnak felnőttekké válni, csak én nem szeretnék azzal szembesülni, amivel szembesülnöm kellett, amikor a gyermekem azt mondja, hogy jó, anya, fel fognak venni a középiskolába, de már az egyetemet nem ebben az országban szeretném elkezdeni. Fel lehet tenni a kormánypárti képviselőknek a kérdést: tényleg ezt akarják? Már 14 évesen el akarják üldözni ezeket a gyerekeket?
Én azt kívánom ezeknek a képviselőknek, nem ezt kívánom (Az elnök csengetéssel jelzi az időkeret leteltét.), felszólítom őket, hogy hallgassák meg a gyerekeket, ne a pedagógusokat, magukat a gyerekeket. Köszönöm szépen, elnök úr. (Taps az MSZP és az LMP padsoraiban.)